Журнал засновано у 2009 р. Зареєстровано Мiнiстерством юстицiї України. Свiдоцтво про державну реєстрацiю КВ № 16411–4883Р вiд 04.02.2010 р. У 2016 р. «Українознавчий альманах» пройшов перереєстрацію. Згідно наказу Міністерства освіти і науки України від 07.10.2016 р. №1222 його визнано фаховим виданням у галузi філософських та iсторичних наук. «Українознавчий альманах» визнано базовим фаховим науковим виданням за секцією №20 «Соціально-історичні науки» згідно з рішенням Наукової ради Міністерства освіти і науки України (протокол від 26.04.2017 р.) Рішенням Атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України від 2 липня 2020 року «Українознавчий альманах» визнано фаховим виданням у категорії "Б" з філософських наук (наказ № 886 від 02 липня 2020 р.) та історичних наук (наказ № 1471 від 26 листопада 2020 р.) Реєстрація суб'єкта у сфері друкованих медіа: Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення №1450 (протокол № 14 від 25.04.2024 року). Ідентифікатор медіа R30-04574. Система: Цей журнал використовує OJS (Open Journal Systems) Кластер: Гуманітарні науки та мистецтво ( В9 Історія та археологія; В10 Філософія) Мови видання: українська, англійська. Періодичність: двічі на рік Засновник: Київський національний університет імені Тараса Шевченка Код в ЄДРПОУ: 02070944 Юридична адреса: вул. Володимирська, 60, м. Київ, Україна, 01033 Поштова адреса: вул. Володимирська, 64/13, м. Київ, Україна, 01601 У 2025 р. журнал став переможцем (1 місце) І Всеукраїнського (національного) конкурсу «Українська соціогуманітаристика».
Київський національний університет імені Тараса Шевченка
Ліцензування Стаття та будь-який пов’язаний з нею опублікований матеріал поширюється за ліцензією Creative Commons Attribution License (CC BY SA 4.0). Умови цієї ліцензії не впливають на права автора чи іншого творчого виконавця захищати цілісність і право власності на свою роботу. Авторське право на макет журналу та обкладинки повністю належить Київському національному університетові імені Тараса Шевченка. Весь контент публікується добросовісно, і думки, висловлені авторами, є тільки їхніми та не обов’язково відображають точку зору Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Автори надають Київському національному університетові імені Тараса Шевченка ліцензію на публікацію статті та ідентифікують себе як першовидавця. Авторське право Авторські права на будь-яку статтю зберігаються за автором(ами). Публікацію статті мають схвалити всі автори та відповідальні органи інститутів, в яких виконувалося дослідження, якщо такі є. Автори можуть уповноважити одного зі своїх співавторів діяти від їхнього імені та бути автором-кореспондентом, який відповідає за листування з редакційною командою журналу. Автори можуть надати будь-якій третій стороні право вільно використовувати статтю за умови зазначення авторів та належного оформлення цитування.
СОЛІДАРНІСТЬ ЯК РЕСУРС ВІДНОВЛЕННЯ: ТЕОРЕТИЧНІ ПІДХОДИ ТА УКРАЇНСЬКИЙ ДОСВІД
Стаття досліджує феномен суспільної солідарності як критично важливого соціального та ціннісного ресурсу для післявоєнної відбудови та стабілізації України. Наголошується, що процес відновлення є не лише технічним чи економічним, а передусім соціальним і ціннісним викликом, що вимагає зміцнення інфраструктури довіри та спільної відповідальності. Проаналізовано ключові теоретичні підходи до солідарності – від функціоналізму (Е. Дюркгайм, Т. Парсонс) та критичної теорії (Ю. Габермас) до концепцій соціального капіталу (Р. Патнем) і мережевого суспільства (М. Кастельс). Виокремлено необхідність переходу від бондингу (внутрішньогрупових зв’язків) до бриджингу (горизонтальних зв’язків між різними групами) для забезпечення інклюзивного відновлення. Емпірична частина статті фокусується на двох ключових сферах прояву активної солідарності: волонтерському русі та реінтеграції ветеранів. Встановлено, що волонтерство є найпотужнішим проявом горизонтальної солідарності, що демонструє добровільність, безоплатність та суспільну користь, причому значну частину волонтерів становлять внутрішньо переміщені особи, що свідчить про унікальну модель взаємної інтеграції. Водночас, реінтеграція ветеранів визнана громадським сектором ключовим суспільним викликом (Chatham House, 2024), що перетворює солідарність на ресурс суспільного зцілення та колективного переосмислення досвіду. Зроблено висновок про те, що «мобілізаційна солідарність» воєнного часу, що підтримувала стійкість, має бути трансформована в інституціоналізовану «відбудовчу» солідарність, щоб подолати ризики соціальної диференціації та негативізму у відносинах між суспільством і державою. Солідарність стає не просто реакцією на кризу, а цінністю нового суспільного договору, який забезпечить людиноцентричне, інклюзивне та стале відновлення України.
(c) 2025 Українознавчий альманах https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
ОНТОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ УКРАЇНСЬКОЇ КУЛЬТУРНО-ФІЛОСОФСЬКОЇ ТРАДИЦІЇ
Фокус дослідження статті зосереджено на генезисі топоніму «Україна», як символічного коду, метафізичного простору формування унікальної культурно-філософської традиції. Проаналізовано сакральність топоніму, розкрито взаємозв’язок імені (назви), території, етносу, що на ній зароджується. З’ясовано, що «встановлення» походження назви «Україна», особливо в останні декілька століть, тривало переважно не через прагнення встановити «історичну правду», а з метою політичного підтексту. Це породжувало безліч версій для «штучної історії», наслідки якої ми зараз відчуваємо. Філософсько-лінгвістична розвідка розкриває топонім «Україна» не просто як географічний (фізичний) вимір, тобто територію, а є ідентичним семантиці давньоєврейського слова «арец» (івр. ארֶץ) – «місце мешкання, життя народу, країна», тобто «Батьківщина». Іншими словами, мова йде про соціокультурно організований простір, в якому народ мешкає згідно законів, правил, традиції. Це простір-хора – середовище сповнене людською життєдіяльністю, яка і надають йому характеру живого місця. Це життєдайний порядок буття, що у фізичному вимірі набуває форми певного географічного топоса – краю, країни (у сенсі Батьківщини народу). З огляду на це, очевидним є факт, що історичне призначення України, її магістральна роль в світовому етногенезі (без перебільшення), що семантично відображено в самій назві, має генетичне втілення. Джерелом останнього є прадавнє коріння та унікальна культурна традиція – трипільській етнос. Народ, що заселяв території нашої країни, і заклав культурно-філософські, соціально-економічні та політичні засади сучасної України, і став рушійною силою майбутніх світових перетворень, фундаментом індоєвропейського етногенезу.
АНТИЗАХІДНИЦТВО ЯК СМИСЛОВА ВІСЬ РОСІЙСЬКОЇ ІМПЕРСЬКО-ТОТАЛІТАРНОЇ ПОЛІТИЧНОЇ РЕЛІГІЇ
Стаття присвячена актуальній теоретичній і практичній проблематиці, безпосередньо пов’язаній із агресивною сутністю імперської Росії та нинішньою російсько-українською війною. Автор статті ставить на меті описання і дослідження недостатньо вивчених аспектів цієї агресивності, використовуючи напрацьоване у світовій теоретичній думці концептуальне поняття «політична релігія». На початку статті здійснений понятійний аналіз, який розмежовує її ключові терміни: «світська релігія», «громадянська релігія». «політична релігія». На думку автора, сильною стороною концепцій політичної релігії є насамперед те, що вони органічно пов’язують її з тоталітаризмом, із його практикою, ідеологією та міфологією. Політична релігія описує спосіб організації тоталітарного суспільства. Водночас автор окреслює ряд актуальних проблем, серед них внутрішню пов’язаність таких традиційних релігій, як іслам у його радикальних варіантах і російське православ’я з політичною релігією, яка за своїм єством начебто органічно є світською релігією. У статті використаний історико-хронологічний метод для описання розвитку політичної релігії в Російській імперії/СССР/Російській федерації у ХІХ-ХХ століттях. Автор відзначає анти західництво як смислову вісь російської імперської, а затим імперсько-тоталітарної політичної релігії. Ця релігія підпорядкувала собі російське православ’я, перетворила його на складову державного механізму, на інструмент здійснення влади, яка претендувала та претендує сьогодні на абсолютну. У статті автор окреслює деякі українські відповіді на виклики з боку російської політичної релігії, яка містила як «праві», так і «ліві» елементи, що поєднувалися у своїх імперіалістичних амбіціях. Тоталітарна міфологія, якою просякнута російська політична релігія, нині поширена далеко за межі самої Росії. Така міфологія є цілісною системою пояснення світу та програмування дій як індивідів, так і груп індивідів і соціальних спільнот. Одним із ефективних інструментів цього поширення була у минулому і є сьогодні імперська культура. Автор ставить перед собою ціль продовження дослідження на цьому матеріалі з метою знаходження засобів протидії російському агресивному експансіонізму.
ПРАКТИКИ ГУМАНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ ЦИВІЛЬНОМУ НАСЕЛЕННЮ В ПРИФРОНТОВИХ РЕГІОНАХ
У статті досліджуються особливості практик, методів та форм гуманітарної допомоги цивільному населенню в прифронтових регіонах українського Приазов’я, що здійснюються підрозділами «Капеланського батальйону Маріуполь». Проаналізовано етапи становлення волонтерського й капеланського руху протестантських громад у контексті воєнної агресії Російської Федерації проти України. Висвітлено організаційно-координаційні аспекти діяльності батальйону, спрямовані на евакуацію населення, надання гуманітарної, медичної, психологічної та соціальної підтримки мешканцям прифронтових територій. Особливу увагу приділено гуманітарним стратегіям, що поєднують релігійну мотивацію з прагматичними формами волонтерства, які забезпечують ефективне реагування на виклики воєнного часу. Показано, що діяльність батальйону ґрунтується на принципах добровільності, адресності, міжконфесійної відкритості, інклюзивності допомоги та високої мобільності. Зазначено, що «Капеланський батальйон Маріуполь» не лише рятує життя та задовольняє базові потреби людей, а й формує простір довіри, емпатії та співучасті між військовими, волонтерами та цивільним населенням. Завдяки своїй багатогалузевій структурі батальйон поєднує духовне служіння, соціальну роботу та логістичну діяльність, що робить його прикладом ефективної взаємодії між релігійними організаціями, громадськими фондами та військовими структурами. Доведено, що гуманітарна активність цього підрозділу сприяє зміцненню соціальної стійкості громад, збереженню морального потенціалу суспільства та гуманізації соціальних відносин у період війни. Результати дослідження мають наукову й практичну значущість для подальшого вивчення ролі релігійних інституцій у забезпеченні громадянської безпеки, розвитку культури солідарності й відновленні гуманітарної сфери України. Отримані висновки підтверджують важливість інтеграції духовного чинника у систему кризового менеджменту. Узагальнення досвіду «Капеланського батальйону Маріуполь» може слугувати методологічною основою для розроблення державних і громадських програм гуманітарного реагування.
ЛЮДИНА ТА ВІЙНА: ДУХОВНИЙ ДОСВІД ЮРІЯ ШЕВЕЛЬОВА
У статті розглядаються особливості осмислення відомим українознавцем Ю. Шевельовим такого багатогранного і поліфункціонального явища як війна в аспекті духовних трансформацій, яких зазнавала людина під час Другої світової війни. Вказується, що Ю. Шевельов як особистість та учений-гуманітарій посідав принципову антимілітарну та антивоєнну позицію, що знайшло відображення у його працях. Особливу цінність мають спогади ученого, у яких на широкому матеріалі показується, що мілітаризація стала характерною ознакою тоталітарного сталінського режиму, позначившись на усіх сфера життя тогочасного СРСР. Науковець підкреслює агресивність передвоєнної радянської зовнішньої політики, спрямованої на експансію комуністичної імперії. Ю. Шевельов переконливо доводив, що радянська концепція ведення війни випливала з самої сутності більшовицького режиму і базувалась на жорстокості у ставленні не лише до ворога, в й до своїх громадян. Наголошується, що перебуваючи між двома тоталітарними режимами – сталінським та гітлерівським, Ю. Шевельов обрав шлях неучасті у радянсько-німецькій війні, де обидві сторони протистояння були чужі національним інтересам України. Дослідник на власному досвіді показує трагедію українців, які опинились у нелюдських умовах в окупованому нацистами Харкові. Перебування у місті неодноразово ставило людину у ситуацію морального вибору, від якого залежить її подальше існування. Зокрема, це стосується можливості використати своє німецьке походження задля виживання, якою Ю. Шевельов свідомо не скористався. І навіть за цих умов відбувалось відродження національного життя, зокрема української церкви, нищеної за радянської доби. Ще однією альтернативою для української людини за умов двобою двох тоталітарних потуг Ю. Шевельов вважав діяльність Української повстанської армії, чия жертовна відданість національній справі викликали у вченого пошану. Зазначається, що Ю. Шевельов разом з іншими діячами української культури, що опинились в еміграції, відтворив травматичний досвід війни та окупації та розглядав події 1939-1945рр. через призму долі української людини у вирі воєнних подій.
ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ ДОСЛІДЖЕННЯ КОНЦЕПТУ ЄДНОСТІ УКРАЇНСТВА В ПЕРІОД РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ
Стаття присвячена аналізу феномена національної єдності українського народу в умовах повномасштабної війни, розв’язаної російською федерацією проти України. У статті здійснено теоретичне узагальнення та концептуалізація сьогочасного практичного виміру поняття «національна єдність», розглядаючи зміни в світоглядних орієнтирах та безпекових вимірах сучасного українського соціокультурного простору, звертається увага на зміну парадигми національної ідентичності в умовах збройного конфлікту та загрози існуванню державності. Автор аналізує трансформації суспільної свідомості, активізацію історичної пам’яті, зміцнення культурної та мовної консолідації як чинники нової хвилі самоусвідомлення української нації. Поняття єдності українства розглядається як складний міждисциплінарний феномен, що поєднує елементи історичної тяглості, мовної ідентичності, політичної лояльності та культурної цілісності. Ключовим є творення спільного соціокультурного простору як горизонтальної солідарності суспільства, заснованого на ціннісних домінантах національної ідентичності. Важливою підставою подальшого відтворення українства в Україні та за кордоном є субстанційно-духовні надбання й етнонаціональні традиційні виміри, які становлять основу національного буття України та дозволяють відчувати постійний зв’язок із Батьківщиною. Методологічно стаття базується на історико-культурному, соціологічному, дискурсивному та психолого-комунікативному аналізі. У дослідженні, виходячи з теоретико-методологічних розробок в гуманітаристиці, обґрунтувано феномен згуртованості українства в умовах війни як систему світосприймання, «відчуття належності», колективної відповідальності за майбутнє, досвід збереження власної ідентичності, як механізм українського культурозбереження. Значна увага приділяється ролі культури, мистецтва та громадянського суспільства у формуванні спільного символічного простору та стратегії культурного спротиву. Визначено, що єдність українства в умовах війни виявляється не лише як реакція на зовнішню загрозу, але і як свідчення зрілості національного проєкту, що потребує подальшого дослідження у повоєнний період з акцентом на інтеграцію та збереження консолідаційного потенціалу.
ПОЛІТИКА ВИЗНАННЯ В УКРАЇНІ: ФІЛОСОФСЬКІ ВИТОКИ ТА УКРАЇНСЬКІ ВИКЛИКИ
У статті здійснюється комплексний аналіз теорії політики визнання в межах сучасної політичної філософії та її релевантності для українського суспільного розвитку в умовах масштабних трансформацій, зумовлених постколоніальним спадком та повномасштабною війною після 2022 року. Розкривається концептуальна еволюція політики визнання, яка бере витоки у філософії Г.В.Ф. Гегеля, що трактував визнання як основу формування самосвідомості та міжсуб’єктних відносин, і далі розвивається в роботах Ч. Тейлора, який наголошував на необхідності суспільного підтвердження культурних ідентичностей, А. Гоннета, котрий визначав взаємне визнання ключовою умовою соціальної інтеграції та гідності, та Н. Фрейзер, що пропонує поєднання визнання з матеріальним перерозподілом як передумовою справедливості. У цьому контексті проаналізовано українські реалії, де політика визнання формується на перетині процесів деколонізації, відновлення історичної пам’яті, формування спільної громадянської ідентичності та реагування на гострі соціальні виклики війни. Особлива увага приділяється соціальним групам, для яких питання визнання є критичними: ветеранам, внутрішньо переміщеним особам, національним меншинам, родинам загиблих, волонтерам та іншим спільнотам, що відіграють значущу роль у теперішньому суспільному житті. Виявлено суперечність між декларативним характером державної риторики щодо інклюзивності та соціальної підтримки, і реальним доступом цих груп до ресурсів і механізмів визнання, що проявляється у бюрократичних бар’єрах, нерівномірності реалізації політик та відсутності послідовної державної стратегії. У статті наголошено на необхідності балансу між політикою рівності, що забезпечує загальні умови належності та громадянської солідарності, та політикою відмінності, яка гарантує визнання культурних, етнічних та соціальних особливостей різних груп. Зазначено, що в умовах воєнного стану пріоритет консолідації та національної єдності є закономірним, проте у довгостроковій перспективі надмірна уніфікація може призвести до обмеження плюралізму та звуження демократичного простору. Тому аргументовано, що післявоєнна Україна потребуватиме моделі політики визнання, яка поєднуватиме етичний принцип взаємності, соціально-економічний принцип справедливості та принцип політичної участі, забезпечуючи не лише формальне визнання, а й реальні механізми включення та підтримки. Запропонований підхід дозволяє розглядати культурну різноманітність як ресурс національної стійкості, що сприятиме побудові демократичної, відкритої та справедливої держави.
ФІЛОСОФСЬКО-ІСТОРИЧНА КОНЦЕПЦІЯ «НАЦІОНАЛЬНОГО ГЕНІЮ» ТА ЇЇ РОЛЬ В ІСТОРІЇ СТАНОВЛЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ НАЦІЇ
У статті здійснюється дослідження ролі філософсько-історичної концепції «національного генію». В українському суспільстві спостерігається відсутність консолідації, тому історія процесів українського державотворення та націостановлення характеризується нестабільністю та переривчастістю. Поява непересічних особистостей, яких можна визначити як «національних геніів» сприятиме появі нових ціннісних домінант та конструктивній активізації українського суспільства. Автор аналізує поняття «геній» у межах історико-культурологічного та філософсько-історичного дискурсів. У межах історико-культурологічного дискурсу термін «геній» визначається у співставленні з поняттями «здібності», «обдарованість», «талант» і є вищим рівнем розвитку обдарованості. Проте універсальною характеристикою геніальності, як в межах історико-культурологічного, так і в межах філософсько-історичного дискурсу є вміння створювати нові ціннісні домінанти та впливати на сучасників, долаючи їхню пасивну інертність та прив’язаність до старих форм суспільної організації. В українському філософсько-історичному дискурсі поняття «геній» набуває значення «національного генію». Головним завданням «національного генію» є не лише стати пророком та носієм національної ідеї, а також створити нові ціннісні орієнтири для українського суспільства, які в подальшому призведуть до конструктивних трансформацій української нації. «Національним генієм» України може стати не лише ідеолог, поет чи літератор, але і професійний науковець, військово-політичний діяч чи управлінець. Актуальність концепції «національного генію» для сучасної української нації полягає в необхідності консолідації та виходу українського суспільства з військово-політичної кризи.
СТАРІ МІФИ ПРОТИ МАЙБУТНЬОГО: СОЦІОЛОГІЧНИЙ АНАЛІЗ МЕРЕЖЕВОЇ КОМУНІКАЦІЇ В ПОСТРАДЯНСЬКОМУ ПРОСТОРІ ВІЙНИ
У статті здійснено соціологічний аналіз дискусій у мережевих спільнотах пострадянського простору як важливого елементу сучасної гібридної війни. Показано, як старі радянські міфи та символи відтворюються у цифрових комунікаціях і трансформуються в інструменти ідеологічного впливу, спрямованого проти майбутнього незалежних пострадянських держав. На основі кількісного й якісного аналізу коментарів користувачів у чаті соціальної мережі Facebook, який об’єднує колишніх жителів Латвії, простежено механізми поширення радянських наративів, способи символічної легітимації радянського минулого та формування дискурсу ностальгії. Визначено основні типи висловлювань – демонстративна іронія, критика влади, напад на опонентів, спроби виведення радянських символів за межі російського дискурсу. Доведено, що мережеві комунікації стають ареною протистояння минулого і майбутнього, де радянська міфологія функціонує як зброя інформаційного впливу, спрямована на збереження імперських ідентичностей і підрив довіри до сучасних європейських цінностей. Авторка показує, що в основі маніпулятивних наративів лежить спрощене, лінійне мислення, брак критичності та апеляція до «золотого минулого», що виступає замінником осмислення реального майбутнього. У статті обґрунтовано тезу про необхідність розвитку соціології майбутнього як напряму, що дає змогу аналізувати не лише наслідки минулих соціалізацій, а й потенціали трансформацій у ціннісно-культурному просторі пострадянських суспільств. Результати дослідження свідчать, що інформаційні платформи виконують роль не просто каналів обміну думками, а механізмів ідеологічної репродукції, через які минуле перешкоджає утвердженню модерних і демократичних орієнтирів. Особливу увагу приділено ролі онлайн-дискусій у відтворенні ідентичностей, заснованих на колективній пам’яті, та способах їх трансформації під впливом воєнного досвіду. Отримані результати можуть бути використані для подальшого дослідження впливу цифрових комунікацій на формування суспільної свідомості у кризові періоди. Гібридна війна постає не лише як збройне, а й як комунікативне протистояння – боротьба за інтерпретацію майбутнього.
ВИКОРИСТАННЯ СЦЕНІЧНОГО МОВЛЕННЯ У ФОРМУВАННІ МИСТЕЦЬКИХ НАВИЧОК СТУДЕНТІВ
У статті досліджено роль та значення сценічного мовлення у процесі формування мистецьких навичок студентів творчих спеціальностей. В умовах сучасного мистецького простору, що характеризується високою конкуренцією та вимогою до багатогранності митця, володіння словом набуває першочергового значення. Проаналізовано ключові компоненти сценічного мовлення, такі як дикція, орфоепія, постановка голосу, інтонаційна виразність, та їх вплив на розвиток загальної мистецької культури та професійної компетентності майбутніх митців. Особливу увагу приділено тому, як кожен із цих елементів – від чіткості артикуляції (дикції) до дотримання норм вимови (орфоепії) та багатства тембрально-висотного забарвлення (постановка голосу) – формує не лише звуковий образ, але й стає інструментом передачі найтонших психологічних нюансів. Розглянуто структуру мистецьких навичок та визначено зв'язок між вербальною майстерністю та здатністю до створення цілісного художнього образу. Доведено, що мовленнєва культура є невід’ємною складовою акторської, режисерської чи вокальної майстерності, оскільки саме через слово митець транслює ідейний та емоційний зміст твору, вступаючи у діалог із глядачем. Запропоновано методи та прийоми роботи над сценічним мовленням, спрямовані на вдосконалення дикційно-артикуляційних умінь, розвиток голосових можливостей та інтонаційної гнучкості. Серед них детально проаналізовано комплексні тренінги, що поєднують дихальну гімнастику, вправи на розвиток артикуляційного апарату та роботу з художнім текстом (аналіз дієслів, словесна дія, побудова мовленнєвої партитури). Обґрунтовано педагогічні умови, що сприяють ефективному використанню потенціалу сценічного мовлення у навчальному процесі закладів вищої мистецької освіти. Це включає створення атмосфери творчого пошуку, індивідуалізацію навчання з урахуванням психофізичних особливостей студентів та впровадження міждисциплінарних зв’язків (наприклад, інтеграція сценічного мовлення з пластикою, вокалом та акторською майстерністю). Наголошено на необхідності системного та практико-орієнтованого підходу до викладання дисциплін мовленнєвого циклу для забезпечення високого рівня підготовки фахівців у галузі мистецтва. Такий підхід запобігає механічному засвоєнню технік і спрямовує студента на свідоме оволодіння мовленням як інструментом творчості. Автори підкреслюють, що сценічне мовлення є не лише технічним інструментом, а й основою для розвитку акторської психотехніки, емоційної пам'яті та уяви, що є критично важливими для формування повноцінної творчої особистості. Воно виступає каталізатором для активізації внутрішнього бачення, допомагає "привласнити" текст, зробити думку автора власною, що є фундаментом методу дієвого аналізу. Систематичний підхід до навчання дозволяє студентам оволодіти не лише технікою, а й здатністю до глибокого аналізу тексту, що сприяє створенню переконливих, емоційно насичених образів. У статті робиться висновок, що інвестування часу та зусиль у мовленнєву підготовку студентів творчих спеціальностей прямо корелює з їхньою майбутньою конкурентоспроможністю на ринку праці, гнучкістю у виборі мистецьких засобів та загальним рівнем професіоналізму, дозволяючи випускникам не лише відтворювати, але й творити нові мистецькі сенси.
УКРАЇНЦІ РОЗСОШАНСЬКОГО ПОВІТУ ВОРОНІЗЬКОЇ ГУБЕРНІЇ У СЕРЕДИНІ 20-Х РР. ХХ СТ.
Надзвичайно важливе значення у сучасному українознавстві, зокрема і в українській етнологічній науці мають дослідження етнічного складу населення із залученням статистичних матеріалів переписів населення. Це стосується і українських етнічних земель, які опинилися за межами кордонів сучасної України, зокрема і території історичної Слобожанщини. За радянських часів ця наукова проблематика була табуйована, а статистичні матеріали перепису населення 1926 року опинилися у «спецхрані». На високому державному рівні акцентовано увагу на необхідності дослідження українських етнічних земель в Указі Президента України В.О. Зеленського «Про історично населені українцями території Російської Федерації» від 22 січня 2024 року. На основі опрацювання статистичних матеріалів перепису населення 1926 року визначено етнічний склад населення Розсошанського повіту Воронізької губернії, його міського та сільського населення, а також кожної із восьми волостей. Характерною ознакою етнічного складу населення цього повіту, який межував зі Старобільською округою УРСР було тоді домінування за чисельністю українців як у сільській місцевості, так і в урбаністичному середовищі, зокрема і в повітовому центрі – місті Розсош. У шести волостях: Білогірській, Вільховатській, Михайлівській, Підгоренській, Ровенській, Розсошанській рівень частки українців серед усього населення складав від 95 % до 99 %. Переважна більшість росіян повіту зосереджувалися у Новокалитвянській та Павлівській волостях, однак і у цих двох волостях українці складали більшість серед усього населення. Білоруси та євреї були дисперсно розселені на теренах Розсошанщини, і то не у всіх волостях. У результаті політики зросійщення, яку цілеспрямовано проводив радянський режим, від початку 30-х рр. ХХ ст. розгорнулася тотальна мовна та етнічна асиміляція українців на теренах історичної Слобідської України, зокрема і Розсошанщини. Україна не претендує на втрачені українські етнічні землі, але відкидає російські претензії на свою територію у межах міжнародно визнаних кордонів. Досить важливим та перспективним є дослідження етнічного складу населення інших українських етнічних земель, які нині опинилися за межами державного кордону України.
СОЦІАЛЬНО-ГУМАНІТАРНІ АСПЕКТИ ДІЯЛЬНОСТІ ВІЙСЬКОВИХ КАПЕЛАНІВ В УМОВАХ ВІЙНИ
У статті здійснено комплексний аналіз соціально-гуманітарних аспектів діяльності військових капеланів в умовах сучасної війни в Україні. Розкрито сутність і значення військового капеланства як соціального інституту, що поєднує духовне служіння, морально-психологічну підтримку та соціальну реабілітацію військовослужбовців і членів їхніх родин. Показано, що капеланська служба виконує функції духовного наставництва, формування морально-етичних цінностей, сприяє збереженню психологічної стійкості особового складу, підвищенню бойового духу та згуртованості військових колективів. Особливу увагу приділено нормативно-правовому забезпеченню діяльності військових капеланів, їх інтеграції у структуру Збройних Сил України, Національної гвардії та інших військових формувань. Проаналізовано роль громадських і міжконфесійних організацій у становленні інституту капеланства, зокрема діяльність ГО «Українське капеланство» та міжконфесійних рад. З’ясовано, що капелани відіграють важливу роль не лише у духовному супроводі військових, а й у гуманітарній допомозі, підтримці мирного населення, постраждалого від війни, сприяючи соціальній стабільності та відновленню довіри у суспільстві. Доведено, що інституційне зміцнення капеланства є складовою гуманітарної безпеки держави. У статті наголошено на потребі вдосконалення системи підготовки капеланів, розширення співпраці з психологами, соціальними працівниками та ветеранськими організаціями. Зроблено висновок про стратегічне значення військового капеланства для духовного, морального й соціального оздоровлення українського суспільства у воєнний та повоєнний періоди. Розвиток інституту капеланства розглядається як важливий чинник зміцнення національної єдності, солідарності та громадянської свідомості. Подальше осмислення цього феномену відкриває нові перспективи для формування цілісної системи духовно-гуманітарної безпеки України.
ЦЕРКВА В УМОВАХ ВІЙНИ: РОЛЬ РЕЛІГІЇ В УКРАЇНСЬКОМУ СУСПІЛЬСТВІ ПІСЛЯ 2014 РОКУ
Стаття присвячена комплексному аналізу трансформаційних процесів у церковно-релігійній сфері України після 2014 року в умовах російської військової агресії. Досліджено динаміку релігійної самоідентифікації населення, яка засвідчила зростання підтримки Православної Церкви України з 23,4% у 2021 році до 56,7% у 2024 році та значне зниження прихильності до УПЦ Московського Патріархату з 12,8% до 3,2%. Проаналізовано трансформацію функціональної ролі релігійних інституцій, які перетворилися на активних учасників національного опору через організацію волонтерських центрів, гуманітарної допомоги та розвиток військового капеланства. Розглянуто процеси цифровізації релігійного життя, коли богослужіння та духовні практики масово перемістилися в онлайн-простір, формуючи нові моделі церковної комунікації. Висвітлено регіональну специфіку релігійних трансформацій, де західні області демонстрували швидку переорієнтацію на автокефальну церкву, тоді як східні регіони переживали складніші процеси зміни конфесійної ідентичності. Досліджено міжконфесійні відносини у воєнний час, що характеризувалися посиленням екуменічної співпраці у гуманітарній сфері при збереженні канонічних суперечностей. Проаналізовано зміни у державно-церковних відносинах у контексті забезпечення національної безпеки та питання співвідношення релігійної свободи з протидією використанню релігійних структур у гібридній війні. Розглянуто богословську рефлексію воєнного досвіду, формування української теології визволення та переосмислення традиційних релігійних цінностей у контексті боротьби за державний суверенітет. Визначено перспективи подальших досліджень релігійної сфери у постконфліктний період, зокрема процесів духовної реінтеграції деокупованих територій та формування нової моделі церковно-суспільних відносин.
ДІЯЛЬНІСТЬ УКРАЇНСЬКИХ ЦЕРКОВ ЯК ПРОТИДІЯ ДЕСТРУКТИВНОМУ ВПЛИВУ МОСКОВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ В УМОВАХ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ
У статті проаналізовано окремі і спільні дії українських Церков – Православної Церкви України і Української Греко-Католицької Церкви, спрямовані на обмеження і ліквідацію деструктивного впливу Московського патріархату в Україні та поза її межами. Підсумовано, що аналіз діяльності українських Церков виявляє різні форми їх протидії впливу Російської Православної Церкви. Вагомим чинником його подолання є розбудова Православної Церкви України, що яскраво засвідчують переходи в її середовище релігійних громад, насамперед Києво-Печерської лаври. Дієвим на окремих рівнях є міжконфесійний діалог між ПЦУ і УПЦ МП – як керівництвом, так і окремими його представниками, наслідком якого є те, що локальні осередки УПЦ МП, у тому числі її найвищого, єпископського сану, все більше усвідомлюють неможливість свого перебування у промосковському середовищі і виявляють бажання однозначно відмежуватися від РПЦ. В умовах російсько-української війни керівництво УГКЦ на чолі з її Предстоятелем Святославом проводить впливову міжнародну діяльність для захисту національних інтересів України. Стратегічно важливе «Послання Архиєрейського Синоду УГКЦ в Україні щодо війни та справедливого миру в контексті нових ідеологій», що містить ідеологічне обґрунтування повномасштабної російської агресії проти України і оцінку вчення про «русскій мір» як «квазірелігійного». Особисто Глава УГКЦ своїми архіпастирськими візитами, посланнями та іншими діями в країнах Європи здійснює важливу місію донесення до світових лідерів і Ватикану правдивої інформації про російську злочинну ідеологію та московську пропаганду. Представництво обох Церков, ПЦУ і УГКЦ, у Всесвітній Раді Церков демонструє їхні спільні зусилля у протистоянні з Московським патріархатом.
НАУКОВА РЕКОНСТРУКЦІЯ ЯЗИЧНИЦЬКОГО КАЛЕНДАРЯ НА МАТЕРІАЛІ ВІРУВАНЬ ПОЛІЩУКІВ: ЛІТНІЙ ЦИКЛ
Стаття є наступною частиною циклу реконструкцій язичницького календаря (перша була присвячена весняним святам), а ця друга – літнім. Цими статтями започатковано новий рівень осмислення та етнокультурних інтерпретацій багатого емпіричного матеріалу з етнорелігійної культури Українського Полісся, надбаного кількома поколіннями українських етнографів. Здійснено етнологічний аналіз, синтез та реконструкцію язичницького святкового календаря літнього циклу. Розглянуто систему літніх дохристиянських свят та їх семантики і символіки. Вперше осмислено літнє свято Святовита, відтворене на основі писемних (середньовічні хроніки та церковні джерела) і народних свідчень. Уточнено датування Купальського свята згідно літнього сонцестояння; методами порівняльного релігієзнавства пояснено його богословське значення як кульмінації літа, наведено легенди про «цвіт папороті», висловлено припущення про теїстичні риси Купайла як Божества, тотожного грецькому Аполлону та римському Янусу, а Купали (жін. рід) як малоазійської Кібели. Запропоновано датування святкових періодів Водяника і Симаргла. Встановлено, що християнські культи Кузьми і Дем’яна (народне Кузьмодем’яна) могли бути ідеологічною надбудовою над давнім вшануванням Сварога (як Бога-коваля). Розглянуто низку літніх обрядів: Зажинки, Обжинки, Спасівка, що пов’язані з давнім народним звичаєм урочистого відзначення закінчення жнив та збору врожаю, вдячності Богам за врожай. На широкому етнографічному матеріалі Українського Полісся показано ставлення самого народу до збереження сакральних традицій. Результати дослідження можуть бути використані у подальших наукових розробках, у викладанні спецкурсів із народної духовної культури студентам і аспірантам-українознавцям, у відтворенні духовних і обрядових практик предків у сільських і міських громадах та громадах рідновірів, молодіжних гуртах, етнофестивалях, туристичних маршрутах, у відновленні традицій народними майстрами, відбудові сакральних об’єктів, що спиратиметься переважно на локальні групи автохтонного населення, тобто на самих поліщуків. Відновлення локальної культури Полісся має загальнонаціональне значення та є справою державної ваги.
ОСНОВНІ НАРАТИВИ ДУХОВНО-СОЦІАЛЬНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ УКРАЇНСЬКИХ КРІШНАЇТІВ ПІД ЧАС РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ
У статті аналізується значення вайшнавської традиції та її актуальність у сучасному світі. Вказується, що приблизно за півстоліття в Україні з моменту появи вчення Шріли Прабгупади на території України спільнота ІСККОН розвинулася як один з інститутів українського суспільства, тому їх ідеологія та діяльність як духовна, так і соціальна не може не цікавити як дослідників, так і пересічних українців, особливо під час російсько-української війни, коли кожна оргвнізація, кожний член суспільства відіграє важливу роль в цьому протистоянні. Автори статті вказують, що війна в Україні викликала широкий резонанс у всьому світі, в тому числі в Індії, тому індуїзм з його багатою філософією може запропонувати власну інтерпретацію цієї трагічної події, ішляхи досягнення миру, запрошуючи поглянути на неї з точки зору духовності та моралі. Дана стаття присвячена дослідженню такого відгалуження індуїзму, як «Міжнародне товариство свідомості Крішни» (ISKCON). У цьому плані треба враховувати, що ISKCON є децентралізованою організацією, тому її представники не завжди виступають від імені всієї організації, яка має, за свідоцтвами самих крішнаїтів, понад 7 мільйонів послідовників у всьому світі. У сттті досліджуються плюалізм позицій ISKCON, зокрема українських крішнаїтів, щодо війни в Україні, розглядаються історичні та філософські аспекти, що лежать в основі діяльності даної організації. Підкреслється, що духовний розвиток є центральним аспектом життя Харе Крішна під час війни та конфліктів, що особливо важливо, оскільки духовні практики допомагають підтримувати внутрішній мир і рівновагу, справлятися з труднощами і знаходити сили для подолання випробувань. У той же час підкреслюється, що українські крішнаїти не відмовляються йти в армію і воювати за незалежність України, тобто серед українських вайшнавів є певне протиріччя: більша частина акцент робить на духовному розвитку, а інша - на силове відстоювання територіальної цілісності країни. Їх об’єднує соціальна діяльність. Вони надають допомогу біженцям, займаються благодійницькою діяльністю, в якій особливе місце займає програма «Їжа життя»: роздача гарячих вегетаріанських обідів для всіх потребуючих такої допомоги. Крішнаїти пропагують індуїстську філософію сільського господарства, де екофермерство відіграє важливу соціальну роль. Таким чином, через близькість до природи і через власний духовний розвиток вани намагаються змінити суспільство на краще.
МІЖКУЛЬТУРНА ВЗАЄМОДІЯ НА ТЕРЕНАХ УКРАЇНИ В РАННЬОХРИСТИЯНСЬКІ ЧАСИ (I–V СТ.)
Статтю присвячено проблемі поширення християнської духовно-практичної моделі світу у Північному Причорномор’ї в I–V ст. Простежено історичні передумови становлення міжкультурної взаємодії у цьому регіоні, окреслено етнокультурне та геополітичне розмаїття держав і народів до Різдва Ісуса Христа. Обґрунтовано автохтонність праукраїнських спільнот, їх тяглість і конструктивну роль у процесах духовного та культурного обміну із Західною й Східною Римськими імперіями. Зазначено, що християнські впливи почали поширюватися практично одразу після Воскресіння Ісуса Христа завдяки діяльності апостолів Андрія та Павла, інших подвижників і мучеників віри, які стали духовними провідниками народів Північного Причорномор’я. Головними осередками поширення християнства на терени давньої України виступали грецькі міста-поліси на північному узбережжі Понту Евксинського, зокрема Херсонес, Ольвія, Тіра та інші центри античної цивілізації. Саме тут діяли єпископські кафедри, відбували покарання мученики за віру, а їхній подвиг і приклад жертовності сприяли масовому наверненню місцевого населення до нового світогляду. Давні слов’яни, зокрема поляни, отримали потужний цивілізаційний поштовх у своєму культурному й державотворчому розвитку, який став підмурівком майбутньої української державності. Своєю чергою, інші народи регіону — готи, гуни, хозари — перекладали Святе Письмо на рідні мови, утверджуючи християнство як духовну та державну основу суспільного життя. Зміна парадигми світовідношення і духовно-практичної діяльності означила перехід від племінного політеїзму до монотеїзму, що сприяло консолідації етносів, моральному вдосконаленню особистості та культурному збагаченню суспільства. Християнство стало об’єднавчим чинником духовного розвитку народів Північного Причорномор’я й важливою складовою формування української цивілізаційної традиції.
РЕЛІГІЙНІСТЬ ЯК ОСНОВА «ЯФЕТИЧНОЇ» УКРАЇНСЬКОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ (ЗА В. ЛИПИНСЬКИМ)
Стаття висвітлює релігійність як ключову компоненту національної ідентичності українців у контексті «яфетичної» концепції В'ячеслава Липинського, основоположника державницької школи історіографії. Автор обґрунтовує, що Липинський виділяв релігійність як націєконсолідуючий і державотворчий атрибут, притаманний саме «яфетичному» (конструктивному, європейському) типу свідомості, на противагу «хамічному» (бунтівному, нігілістичному). Головна увага приділяється баченню В. Липинським «творчого містицизму», кордоцентризму й орієнтованості на благо громади як основ унікальної української релігійності. Обґрунтовується, що таке бачення закономірно виникає із його концепції історичної яфетичності українців як системи ментально-культурних характеристик, норм і цінностей, античної (греко-римської) філософської, правової, політичної та мистецької спадщини, а також світоглядних і етичних принципів християнства. «Яфетична» релігійність, у відповідності до цього, втілює в собі витворений християнськими основами та історичним досвідом етносів національний духовний світогляд. Показано, що релігійна ідентичність, за Липинським, формується духовно-емоційною мотивацією («захопленням»), яка забезпечує нації моральну силу для історичних змін та зовнішньої боротьби, виходячи за межі пасивної обрядовості. Ця сила втілюється у «творчому містицизмі», що забезпечує необхідну гармонію між консерватизмом і поступом, громадським примусом та індивідуальною свободою. Досліджується новаторське бачення Липинським релігійної основи держави. Остання розглядається істориком як християнська метагромада, якій притаманна поліконфесійність, конструктивна творча духовність, кордоцентричне прагнення до істини та щирого слідування правдивим духовним авторитетам. Такий підхід, орієнтований на суспільне благо й неприйняття нічим не обмеженої влади, суттєво протиставляє «яфетичний» державницький ідеал українства авторитарним, вождистським «хамічним» ідеологіям.
У цій статті досліджується феномен фінансових культів в Україні як унікальне перетинання релігійності, економічної ідеології та цифрового проповідництва. Спираючись на глобальні й локальні приклади, автор визначає фінансові культи як релігійні або квазірелігійні рухи з високими вимогами до aдeптів, що пов’язують добробут із божественним обранням і використовують вірусні маркетингові техніки для підтримання постійної фінансової участі. Дослідження розміщує українські церкви, орієнтовані на процвітання, мотиваційні організації та гібридні медійні рухи в ширшому контексті глобальної традиції «євангелізму процвітання» та транзакційної духовності, прикладом яких є Саєнтологія та міжнародні мережі мегацерков. Автор поєднує особисті етнографічні спостереження з компаративним аналізом, щоб показати, як структури харизми, винагороди та приниження функціонують аналогічно як у релігійному, так і в корпоративному середовищі. Український випадок демонструє, як пострадянська моральна дезорієнтація та економічна нестабільність сприяють появі рухів, що сакралізують багатство, дисципліну та індивідуальний успіх. Перетворюючи віру на інструмент фінансової експлуатації, ці організації віддзеркалюють глибинну логіку пізнього капіталізму, у якій духовний та економічний капітал стають взаємно конвертованими. Автор статті робить висновок, що фінансові культи в Україні — це не маргінальні аномалії, а соціальні механізми, через які неоліберальні цінності отримують богословську легітимацію. Вони виражають прагнення до порядку й сенсу в суспільстві, позначеному нестабільністю та втратою, перекладаючи прагнення спасіння мовою ефективності, прибутку та резильєнтності.
РОЛЬ СПРАВЕДЛИВОСТІ В РЕЛІГІЙНІЙ БЕЗПЕЦІ В УМОВАХ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ
У статті представлено результати дослідження щодо ролі справедливості в релігійній безпеці в умовах російсько-української війни. Увага акцентується на поліфонію соціальних процесів у релігійному середовищі, що потребує релігійної безпеки – стану, за якого представники всіх конфесій можуть вільно сповідувати свої переконання без страху дискримінації, переслідування чи насильства. Однак досягнення такого стану неможливе без фундаментального принципу – справедливості, яка є основою для формування гармонійних міжрелігійних відносин, запобігання конфліктам на релігійному ґрунті та побудови суспільного діалогу. У контексті досліджуваної проблеми справедливість у різних соціальних виявах має різне розуміння, вона часто трактується суб'єктивно, що може призводити до дискримінації релігійних меншин, порушення прав віруючих, монополізації релігійного простору окремими конфесіями або навіть використання релігії у політичних цілях. У такому контексті справедливість впливає на забезпечення релігійної безпеки і є універсальним інструментом подолання релігійних загроз у суспільстві. Дослідження ролі справедливості в контексті релігійної безпеки в умовах російсько-української війни є вкрай важливим, оскільки розкриває розуміння того, як представити правові, соціальні та морально-етичні цінності здатні гарантувати мирне співіснування різних теологічних громад у багатоконфесійному середовищі. Останнє постає вагомим чинником успішного українського спротиву рашистській навалі. Практика життя свідчить, що християнська справедливість є визначальною у всенародному спротиві українців, які, консолідуючись у соціальному просторі, виявляють приклади патріотизму, мужності й героїзму. І важливим у цьому вимірі є християнські морально-етичні чесноти, їх функціональна основа є складовою релігійної безпеки. Остання у своїй сутності – це стан, за якого людина, суспільство і держава є захищеними від загроз, пов’язаних із релігійною сферою. Отже, релігійна справедливість у соціальному вимірі охоплює широке коло питань, включаючи підтримку вразливих верств населення, щодо рівних можливостей, боротьбу з бідністю. Вона є основою для забезпечення миру і гармонії в суспільстві. Принципи християнської справедливості постають основою для гармонізації соціальної політики та практичної діяльності християн у їхньому повсякденному житті. У своїй сутності справедливість є важливою складовою релігійної свободи, яка визначається певним сприйняттям навколишнього буття, особистісними світоглядними пріоритетами, ціннісними установками, релігійними традиціями. На цей процес впливають міжособистісні стосунки як всередині однієї конфесії, так і між представниками інших конфесій, що впливає на взаємопорозуміння та співпрацю з представниками світської сфери, інституціями, зокрема, такими як державна влада, інститутом сім'ї, громадськими організаціями тощо. В цілому поставлена проблематика актуалізується в період екзистенційних викликів породжених війною, тому важливими є подальші дослідження окреслених проблем у полідисциплінарному науковому дискурсі.
ФОРМУВАННЯ ЕТОСУ УКРАЇНСЬКОЇ МОЛОДІ ПІД ВПЛИВОМ КРИТИКИ АНТИУКРАЇНСЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ РПЦ
Стаття є результатом узагальнення багаторічного досвіду рецензування робіт учасників конкурсів МАН з релігієзнавчої проблематики, а також спостережень, отриманих у процесі спілкування зі студентами вишів у межах релігієзнавчих курсів. Осмислення проблеми формування етичного підгрунтя світогляду української молоді як чинника процесу національної ідентифікації в умовах війни з рашизмом та інформаційної війни, яка ведеться лідерами рпц, є актуальною проблемою у сфері вітчизняної гуманітаристики, зокрема, і в аспекті забезпечення національної безпеки України. Формування патріотичного підгрунтя етосу української молоді набуває успішності, якщо школярі і студенти активно заангажовані у процес наукового пошуку відповідей на виклики, які нині постають перед українською спільнотою. Критичне відношення до релігійних уявлень, вчень і практик, які пропонують лідери рпц в умовах повномасштабної війни, сприяє процесу національної ідентифікації молоді. Зокрема, критика релігійних фундаменталістських наративів рпц з позиції етичних ціннісних настанов української духовності свідчить про формування чітких уявлень молодих дослідників про відповідальність, справедливість, відвагу, героїзм, самопожертву, милосердя, ввічливість, правдивість, вірність, самовладання тощо. У статті доводиться думка, що на формування етосу української молоді сьогодні суттєво впливає не лише усталений етос вітчизняної культури, але й етос війни як сукупність цінностей, що визначають моральні пріоритети під час ведення війни, підтримують її моральність і легітимність. Етос війни, базуючись на традиційних ціннісних засадах української культури, одночасно переформатовує її сенсожиттєві наративи, виділяючи ті, що забезпечують свободу і незалежність українській державі. Важливу роль в умовах війни відіграють сакральні цінності, які безпосередньо впливають на формування української ідентичності і патріотичної налаштованості нашої молоді, що, зрештою, вирішальним чином впливатиме на національну безпеку держави і спільноти у найближчому майбутньому. Нині вони є суттєво загроженими з боку ворожої релігійної пропаганди, яка активно поширює антилюдські наративи російської православної церкви. Етос молодого науковця, сформований у результаті критичного аналізу діяльності рпц, свідчить про здатність молодого покоління не лише критично сприймати і спростовувати облудні наративи «русского міра», але й переформатовувати духовні цінності нашого народу у відповідності до викликів сьогодення. Це є переконливим свідченням здатності українців виживати у лихоліттях історії.
ГЕРОЇЗМ У КОНТЕКСТІ ЖИТТЯ І ТВОРЧОСТІ ОЧІЛЬНИКІВ УКРАЇНСЬКОЇ ГРЕКО-КАТОЛИЦЬКОЇ ЦЕРКВИ
У статті представлено результати дослідження підходів до розуміння сутності героїзму та особливостей духовного світу героїв у житті і творчості представників Української Греко-Католицької Церкви, яка, попри століття переслідувань, вистояла і сьогодні являє приклади високості духу та рішучості у відстоюванні незалежності Батьківщини. Вихідною точкою студіювання стали погляди видатних очільників УГКЦ Андрея Шептицького, Йосифа Сліпого, Любомира Гузара та Блаженнійшого Святослава. Увагу зосереджено на тому, що проблема героїзму розглядається ними контекстуально і лише окремі промови та друковані праці митрополитів зосереджені безпосередньо на образах героїв та сутності героїзму. Відзначається, що відповідно до Канону УГКЦ, захист своєї землі та народу від агресора є морально виправданим, а воїнський героїзм у контексті сучасної війни росії проти України розглядається як вираження християнської любові. Крім того, героїчними є і духовне та соціальне служіння в екстремальних умовах, і принципове збереження чеснот у ситуації суспільної кризи та у повсякденному житті, і моральна стійкість тощо. Підкреслюється особлива роль власного життєвого прикладу Й. Сліпого та А. Шептицького у мужньому протистоянні репресіям з боку радянської влади, у послідовній боротьбі за визнання патріархату УГКЦ, в активній культуротворчій діяльності задля збереження національної ідентичності. Наголошується на важливій ролі Л. Гузара під час Революції Гідності, коли він, як беззаперечний моральний авторитет, шляхетна і мудра людина, підтримував рішучість та високість духу українців. Акцентується увага і на постаті Блаженнійшого Святослава, що, підтримуючи сьогодні українських воїнів, вважає їхню жертовність і героїзм маркерами національної приналежності. Зауважується, що УГКЦ відрізняється від інших конфесій християнства історичним контекстом переслідувань за віру, а тому, інтегруючи римо-католицьку дисципліну зі східною духовністю, підтримує героїзм патріотичний, який є одночасно і прикладом віри, і символом національної ідентичності. Саме тому героїзм воїнів, захисників незалежності України, її свободи і гідності, є органічним для греко-католицизму.
ДУШПАСТИРСЬКА ОПІКА, КАПЕЛАНСТВО, ГУМАНІТАРНА ДІЯЛЬНІСТЬ: ВІДМІННОСТІ ІДЕЙНИХ ЗАСАД ТУРБОТИ ПРО ДУШІ ВОЯКІВ
Стаття присвячена дослідженню ідейно-доктринальних відмінностей між трьома основними формами духовно-психологічної підтримки військовослужбовців в умовах сучасної війни: душпастирською опікою (традиційне служіння Церков), військовим капеланством (державна інституція) та гуманітарною діяльністю (світські рухи). Автори виходять із тези про зростаючу потребу захисту людської душі, попри домінування високотехнологічних систем («дрони», роботизовані комплекси) на полі бою. Війна розглядається як руйнування тілесної організації та виснаження духу. Наводиться думка американських фахівців: «Вояк є збалансованою особистістю, коли у нього є фізичне здоров'я, психічна стійкість та віра в Бога». Якщо медики та психологи опікуються першими двома якостями, то священнослужителі мають право і обов'язок рятувати душі. Особлива увага приділяється інституту військового капеланства в Україні після ухвалення відповідного Закону, наголошуючи на його важливості, але й критикуючи бюрократичні елементи, що призвели до кадрового дефіциту та зростання кількості випадків самовільного залишення військової частини. Ключова доктринальна відмінність сформульована так: мета гуманітарних інститутів – «віднайти і зберегти людяне в людині», тоді як мета релігійних структур – «не дати притушити іскру Божу в душі людини». Автор стверджує, що для формування виховного потенціалу та підтримки незламності духу необхідно звернення до Абсолютів. Зрештою, капеланство розглядається як вищий, організований рівень процесу задоволення гострої релігійної потреби вояків, життєво необхідної для збереження «органічної особистості» бійця та досягнення синергії зусиль для перемоги. Стаття містить аналіз історичного досвіду (Запорізька Січ, США, Велика Британія) та філософських поглядів на гуманізм (Пола Курца, А. Камю, Ж. Дерріди), що дозволяє глибше зрозуміти ідейні засади духовної опіки в умовах збройного конфлікту.
РЕЛІГІЙНЕ ПРОТИСТОЯННЯ В УКРАЇНІ В УМОВАХ ПОВНОМАСШТАБНОЇ РОСІЙСЬКОЇ АГРЕСІЇ
В статті здійснюється дослідження особливостей впливу релігійного чинника, зокрема діяльності Російської православної церкви, Української православної церкви МП на українське населення в умовах російської агресії. Зокрема підкреслено, що в умовах російської агресії Українська православна церква МП та РПЦ несуть значну загрозу національній безпеці нашої країни, виконуючи деструктивні функції та намагаючись дестабілізувати внутрішньополітичну ситуацію всередині країни. Також зазначається, що в умовах посилення зовнішніх загроз, зокрема, повномасштабного російського вторгнення відбувається певна функціональна трансформація релігії, яка спрямовується на виконання насамперед цiннicноформуючих, cуcпiльноконcолiдуючих та безпекових функцій. Акцентовано увагу на тому, що для протидії деструктивним проявам Української православної церкви МП, Верховна Рада України прийняла закон, спрямований на усунення ризиків для національної безпеки з боку релігійних організацій, які підтримують зв'язки з росією, оскільки він містить норми, що забороняють українським релігійним організаціям належати до релігійних організацій, які мають місцезнаходження або керівний центр у країні, що здійснює збройну агресію проти України. Метою статті є дослідження особливостей впливу релігійного чинника, зокрема, діяльності Української православної церкви МП, Російської православної церкви на українське населення в умовах російської агресії. Методологічну основу дослідження складають загальнонаукові методи (аналізу, синтезу, логічний, системний, абстрагування тощо) із залученням методів дедукції, індукції, проблемної хронологізації, класифікації і критики джерел, конкретно-пошукового, порівняльно-історичного, ретроспективного, що дасть можливість створити репрезентативний, достовірний джерельний комплекс дослідження.
УКРАЇНІЗАЦІЯ ПРАВОСЛАВ’Я ВОЛИНІ У МІЖВОЄННИЙ ПЕРІОД
У статті досліджено процес українізації православного церковного життя на Волині в міжвоєнний період, коли українські землі перебували у складі Другої Речі Посполитої. Проаналізовано політичний та соціально-релігійний контекст, що впливав на формування національно-церковного руху, зокрема політику польської держави щодо непольських народів, зокрема українців, та її вплив на православні громади. Розглянуто суперечливу позицію держави, яка одночасно сприяла дерусифікації церковного життя як засобу полонізації населення, але водночас обмежувала процеси українізації та консолідації українських національно-патріотичних сил. Важливу роль у відродженні Української Православної Церкви в Польщі відіграли церковні з’їзди, які стали одним з вирішальних чинників пробудження національно-церковного руху на Волині. Їх головним досягненням було поширення серед українського населення усвідомлення необхідності боротьби за рідну Церкву та українську мову богослужіння. У статті особлива увага приділена діяльності свідомого духовенства та місцевої української інтелігенції, які відігравали ключову роль у запровадженні української мови у богослужіннях, формуванні національної ідентичності та розвитку церковно-національної самосвідомості. Проаналізовано діяльність таких видатних постатей, як митрополит Полікарп (Сікорський), архієпископ Олексій (Громадський), Степан Скрипник, Арсен Річинський та інших, чия активність сприяла піднесенню українського православ’я, створенню просвітницьких осередків та впровадженню реформ, спрямованих на дерусифікацію та українізацію Церкви. Модель, яку намагалися реалізувати українські громадські та церковні діячі Волині, полягала в тому, що Церква має бути за своїм національним характером українською, незалежною від держави, а її устрій – соборним, що гарантуватиме широку участь мирян в управлінні. Автор доходить висновку, що українізація православ’я на Волині у 1920–1930-х роках була потужним проявом національної самосвідомості українського населення, тісно пов’язаним із національно-визвольним рухом. Процес українізації православного церковного устрою сприяв консолідації українців, утвердженню національної ідентичності, розвитку просвітницьких ініціатив та підготовці ґрунту для відродження автокефальної Української церкви.
НОВЕ ПРОСВІТНИЦТВО В «РОЗЛАМІ» КЛАСИЧНИХ УНІВЕРСАЛІЙ (Рецензія на книгу «ІСТИНА» (“TRUTH”) Дж. Капуто (Penguin Books, 2014. 283 p.))
У праці «Істина», яка розвиває нову тенденцію нерозривності «високої» та «низької» культури, Дж. Капуто, всесвітньо відомий філософ і теолог, досліджує різні поняття істини з акцентом на тому, як ми можемо її визначити сьогодні. Проблеми, які порушує Дж. Капуто, є складними й потребують глибоких знань з історії філософії та теології, починаючи з Блаженного Августина і закінчуючи широким спектром постмодерністських питань: «Чи є істина, як вважав Августин, тотожною Богу? Чи лежить вона в Розумі Декарта і Канта? Чи є вона ідеєю Дерріда про подію, яка ще твориться, або, згідно з постмодерністськими пророцтвами Ніцше, лише сукупністю вигадок і метафор? В «Істині» Дж. Капуто представляє свою надзвичайно цікаву теорію нового Просвітництва, яка спирається на давні ідеали істини, Бога та мудрості, що охоплюють пост-постмодерне розуміння нашої епохи. Питання істини та релігії в модерності/постмодерності, яке Дж. Капуто використав як свій «випадок» для мутації, що відбувається в постмодернізмі, обговорювалося постмодерністськими філософами з великою гостротою та компетентністю. Воно досі охоплює дослідників постмодернізму, і тут Дж. Капуто постулює власну незмінну ідею нового Просвітництва, ідею, яка спирається на давні ідеали істини та мудрості, але має велике значення у змінах та трансформаціях нашого «постпостмодернізму». Праця Дж. Капуто «Істина» може представляти інтерес як для дослідників теології постмодернізму, так і в цілому культурі постпостмодернізму. В українських дискурсивних метанаративах вона повинна бути осмислена як частина сучасної метафілософської культури та пост-постмодерністського розмислу. Варто наголосити, що ідея нового Просвітництва вже активно обговорюється не лише західними філософами, але й представниками українських філософських інституцій.
ДУХОВНІСТЬ ЯК ОСНОВА ПРОДУКТИВНОСТІ, ЖИТТЄСТІЙКОСТІ ТА КОНСТРУКТИВНОГО ВИРІШЕННЯ КОНФЛІКТІВ (Рецензія на статтю Gülşen Kirpik “The Role of Spirituality in Conflict and Crisis Management” – розділ 6 книги під редакцією Fahri Ozsungur and Fevzive Bekar “Spirituality Management in the Workplace: New Strategies and Approaches”).
Аналізуємо статтю-літературний огляд завідувачки кафедри фармакологічного менеджменту фармакологічного факультету Університету Адіяман (Туреччина) Гюльзен Кірпік, яка спеціалізується на питаннях менеджменту, зокрема організаційного, стратегічного, людських ресурсів, а також на питаннях організаційного розвитку, з часу отримання нею 2018 року докторського ступеню в Інституті соціальних наук Університету Іньоню (Туреччина). Стаття порівнює погляди на роль духовності та цінносно-орієнтованого (духовного) менеджменту широкого кола авторів (102 літературних джерела), які є прихильними не менш широкого спектру духовних практик, включно з досить екзотичною для Туреччини (та України) еннеалограм. Привернула увагу саме ця стаття прагненням авторки висвітлити роль духовності у вирішенні конфліктів та кризових ситуацій, що є актуальним для українства в часі війни – зуміти подолати ризики підвищеного конфліктного фону взаємодії під впливом найглибшої соціальної кризи, якою є війна. Саме тому аналізуємо з 16ти розділів книги “Spirituality Management in the Workplace: New Strategies and Approaches” саме цей. Книга назагал відзначена спільнотою Investors in People (всесвітньо визнана акредитація якості управління людьми та добробутом найманих працівників, заснована 1991 року урядом Великобританії; з лютого 2017 року форма власності змінена на соціальний бізнес (Community Interest Company); на поточний момент працює у 101 країні), що суттєво посилює інтерес до її змісту, зокрема до статті докторки Гюльзен Кірпік. Ще одним фактом, який підживив собою цікавість до книги та її розділу про духовність на службі подолання криз, є її присвята тим, хто втратив близьких під час землетрусу в Туреччині 2023 року, бо «В обставинах, коли заснованої на матеріальних засадах влади є недостатньо, на перший план виходять питання духовності» (“In circumstances where power based on material elements is not enough, the issue of spirituality comes to the fore”).
МИТЕЦЬ В УМОВАХ ВІЙНИ СТАЄ ВОЛОНТЕРОМ І ВОЇНОМ (Рецензія на книгу Демчук А. ЖИТТЯ АРТИСТА. Сторінки історії. Київ: Міленіум, 2025. 240 c.)
Книга Демчука А. «Життя артиста. Сторінки історії» містить цілу низку теоретичних ідей і концептів, здатних стати в нагоді фахівцям із мистецтвознавства, українознавства, культурології, філософії мистецької освіти в осмисленні їхньої проблематики. Це, зокрема, екскурси в історію розвитку естрадного жанру впродовж сорокарічного терміну, згадки про зустрічі та діяльність цілого ряду відомих українських естрадних митців та діячів культури. У рецензії зроблено акцент на переосмисленні в умовах російсько-української війни ролі і завдань мистецтва, мистецької діяльності. Особливо це стосується такого виду мистецької діяльності як гумор. Проаналізовано набуття цим феноменом нових акцентів, поглиблення змісту здавалось би звичних його форм. Досліджуються також зміни акцентів у сценічній діяльності представників мистецького цеху в умовах великої російсько-української війни. Артисти в преважній більшості стають волонтерами і воїнами. У цьому зв’язку аналізується такий напрямок змін у мистецькій діяльності, як виникнення мистецьких фронтів – нового покоління мистецьких громадських об’єднань в умовах воєнного часу. Ці зміни подаються на прикладі створених громадських мистецьких організацій «Мистецький фронт» та «Мистецька Січ». Специфікою їхньої діяльності є широке залучення медійного ресурсу та цифрових платформ до популяризації української патріотичної пісні, слова, самобутнього гумору серед населення України та в країнах близького зарубіжжя, до яких виїхали українські переселенці. Концертні майданчики часто-густо перетворюються на трибуни для адвокації інтересів України та української культури. Концептуально, окрім фандрайзингу ці мистецькі громадські організації активно працюють у сфері культурної дипломатії. Також громадські мистецькі організації «Мистецький фронт» та «Мистецька Січ» проводять низку заходів, кошти від яких витрачаються на закупівлю амуніції для воїнів, продуктів для фронту. Так, від початку свого створення зазначеними мистецькими організаціями було проведено близько 100 благодійних заходів на підтримку Збройних Сил України. Розкрито напрямки, форми і методи роботи цих громадських мистецьких організацій та їхні конкретні досягнення.